Sembla que ens haurem d'anar acostumant a veure el PP i el PSOE de bracet molt més sovint del que ho feien fins ara. Encara no recuperats de l'acord espanyolista i legal -per bé que anti-natura o natural espanyol- que han perpetrat a Euskadi, ahir mateix vam tenir una nova mostra de la lluna de mel de socialistes i populars o del desemmascarament final dels partits nacionalistes espanyols en favor de la uniformització de l'estat.
Efectivament, una aliança entre el PP i el PSOE –inclosos, com no, els vint-i-cinc diputats del PSC- ha impedit l'aprovació d'una moció d'ERC per tal d'instar al Congrés a normalitzar l'ús del català a la cambra espanyola.
Des del PSC s'ha dit i s'ha insistit sempre en l'autonomia (sic) d'aquesta força política respecte del PSOE. Però els fets no deixen gaire espai per confiar en aquestes afirmacions. Encara és hora que els vint-i-cinc diputats socialistes catalans aixequin la veu per reclamar el finançament just que marca la llei que és l'Estatut; encara és hora que aixequin la veu contra la invasió de competències que va representar la llei espanyola de dependències –una llei incomplerta, també, i que afecta greument l'economia i la salut de milers de famílies catalanes-; encara és hora que reclamin les inversions en infrastructures que en justícia pertoquen a Catalunya… I, la darrera notícia, encara és hora que aixequin la veu per poder parlar en la seva pròpia llengua al si de les institucions espanyoles.
Bé, la veu -i el vot- sí que la van fer sentir. Per dir el mateix que el PSOE i que el PP. Per dir que no cal, que amb l'espanyol ja fem i que no cal embolicar-se amb les molestes llengües 'perifèriques'.
El problema és que sovint les sigles polítiques amaguen els noms i els rostres de les persones que les representen. Per això, mentre escoltava la notícia d'aquest nou acord entre PP i PSOE en contra de Catalunya m'apareixia la imatge d'un veí, la del diputat socialista Francesc Vallès, i em preguntava amb quina cara i amb quin sentiment tornaria cap a casa.
Una vegada més ens haurem de preguntar quina mena de sistema ens regeix que permet un diputat girar l'esquena a la seva llengua, la seva cultura, la seva tradició, en definitiva, la seva nació.
Potser en els propers comicis tornarem a enyorar les llistes obertes que ens deixarien triar persones de confiança enlloc de llistes tancades imposades pels partits al servei dels interessos llunyans d'aquests mateixos partits.
Autoritzo al tractament de les meves dades per poder rebre informació per mitjans electrònics